Author: user

O výchově v totalitě

Trápíme se tím všichni. Chceme šťastného losera, nebo neurotického pracanta? Co má z našeho dítěte jednou být?

Chceme pohodového úspěšného premianta, samozřejmě. Existují?

Do toho mi na stůl dorazila TA americká kniha, o které se mluví.

Jmenuje se Bojová píseň tygří matky, zjednodušeně bychom jí mohli říkat Proč jsou čínské matky lepší. Píše se v ní, že celá naše povedená liberální výchova, která se od šedesátých let rozšířila z USA do Evropy i dál, se nám jednou vymstí.

Knihu jsem přečetla - a vrátila se mi jedna z nejranějších vzpomínek. Kousek toaletního papíru na očích. Aby i ti, co ve školce odpoledne neusnou, měli víčka pevně zavřená. Dodnes dokážu popsat ten škrábavý nasedly povrch papírku, který jsem několik let studovala a přála si, ať vyrostu.

Přesně o tom ta kniha je. Že disciplína se musí vnutit. Hodně důrazně a hodně brzo. Třeba tím, že se nezletilí nebudou dívat na televizi, chodit na dramatický kroužek (a podobné neefektivní blbosti) či - nedej bože - přespávat u kamarádů.

My ale víme své. Vychovaní v milém, vlastně nenápadném totalitním terůrku tušíme, že násilné nucení do povinností jen omezuje samostatné rozhodování.

Slogan á la „kdo se nepřezuje, má černý puntík" žádnou vnitřní disciplínu nevybuduje.

Kde však najít zlatou střední cestu mezi rozmazlenými americkými spratky a vynervovanými čínskými slušňáky, zatím nevíme ani u nás. Vždyť svět je mnohem dobrodružnější, vtipnější, ale taky náročnější, než byla sedmdesátá a osmdesátá léta minulého století.

Jen se podívejte na ty stovky titulů, které jsou o výchově dětí v Čechách momentálně na trhu. Ty názvy: Děti jsou hosté, kteří hledají cestu. Respektovat a být respektován. Vychováváme děti a rosteme s nimi. Co děti nejvíc potřebují.

Jedno je ale jisté: Nám čínská matka nic nenamluví.                                          •

Veronika Bednářová
reportérka Pátku